1 / 2004
Henkilökohtaista kirjastohistoriaa
Ilkka Heikkinen
Kirjastossamme on tänä vuonna aloitettu ryhmätyöprojekti kirjastotyön eri osa-alueiden kartoittamiseksi ja kehittämiseksi.
Projekti on nimeltään KIRKE, ja itse olen mukana ryhmässä, joka kantaa nimeä Memento. Se tarkoittaa kirjaston henkilökuntaan,
tiloihin ja työskentelyyn liittyvien dokumenttien, valokuvien, sisäisten julkaisujen ja muistelmien keräämistä ja järjestämistä.
Koska lehdessämme olen kirjoittanut jo useasti omia muistelmiani kirjastouraltani ennen taloon tulemista vuonna 1989, on nyt
oiva tilaisuus aloittaa TKK:n kirjastoon liittyvät muistelmat; olenhan ollut talossa jo kohta 15 vuotta. Muisteluiden
ensimmäisessä osassa keskityn aikaan ennen ATK-tukihenkilökauttani, siis viittä ensimmäistä vuottani talossa vuosina 1989-1994.
Tulin TKK:n pääkirjastoon siviilipalvelustani suorittamaan kahden kuukauden koulutusjakson jälkeen elokuussa 1989. Tarkoitukseni
ei suinkaan ollut jäädä taloon palveluksen jälkeen: olin ollut muutaman vuoden töissä Helsingin Yliopiston kirjaston
opiskelijakirjastossa ja viihtynyt siellä erinomaisesti. Suunnittelin siis paluuta tuttujen työkaverien ja rutiinien pariin.
Mutta reilun vuoden päästä ajat olivat jo muuttuneet niin, ettei enää kirjastoonkaan niin vain tultu töihin, vaan lama oli jo
alkanut purra kaikilla aloilla. Oli siis viisasta tarttua valmiiksi tarjottuun pysyvään työpaikkaan, enkä ole asiaa jälkeenpäin
katunutkaan.
Yksi ensimmäisiä silmiinpistäviä eroja opiskelijakirjastoon nähden oli henkilökunnan naisvaltaisuus. Opiskelijakirjastossa asia
oli niin päin, että vaikka johtajisto oli enimmäkseen naisia, virkailijoissa oli mies-enemmistö. Lieneekö harvinainen poikkeus
kirjastoalalla? Joka tapauksessa ensivaikutelma oli opiskelijakirjastoa selvästi kurinalaisempi ja säntillisempi, alta
kolmekymppisen nuoren miehen mielestä jopa jossain määrin puritaaninen.
![](acme.jpg) |
|
Kuvassa Acme-kortisto vuodelta 1975. Vasemmalla Ulla Hirvonen ja oikealla Kerttu Ahokainen. |
Työtehtäviini ensimmäisenä vuonna kuuluivat aikakausjulkaisujen saapumisvalvonta, lehtikierto, sekä vahtimestarin sijaisuus,
johon kuului saapuvan ja lähtevän postin käsittely ja jakelu omien töiden lisäksi. Töitä varsinkin sijaisuuspäivinä riitti
paljon, lehtiä tuli paljon nykyistä enemmän, ja ne oli manuaalisesti merkittävä hankintahuo-neen keskellä olevaan massiiviseen
kortistoon, jota valmistajan mukaan nimitettiin Acme-kortistoksi, ja koko huonetta näin Acme-huoneeksi. Lehtikiertosen sijaan
hoitui mikrolla. Vuonna 1988 taloon hankittu lehtikierto-ohjelma oli käytössä viime vuosiin asti. Se hoiti hommansa hyvin ja
luotettavasti ilman ylimääräisiä krumeluureja toisin kuin monet nykyajan tietokoneohjelmat.
Vaikka materiaalia tuli paljon, oli lisähenkilökuntaa sitä käsittelemään vaikea saada ennen suurta lamaa. Apulaisia tosin taloon
tuli, mutta työvoimatoimistojen käsitys kirjastotyön sopivuudesta tietylle ihmistyypille ei ollut aivan kohdallaan. Niinpä
useimmat tilapäistyöntekijät viipyivät talossa korkeintaan kolme kuukautta, eivätkä lehtipinot tänä aikanakaan aina paljon
laskeneet.
Nuo vuodet olivat muutoksen aikaa siinäkin suhteessa, että monet talossa vuosikymmeniä palvelleet vanhat työntekijät jäivät
eläkkeelle muutaman vuoden sisällä. Oman osastoni itseoikeutettua johtajaa Asta Pekosta ehdin nähdä viikon ajan. Kun eläkkeelle
siirtymistä seuraavalla viikolla istahdin kahvitunnilla tuolille, jolla Asta oli aina istunut, kollegat kalpenivat: ”Se on
Astan paikka!”. Voimakkaan persoonan läsnäolosta ei noin vain päästy eroon.
Lokakuusta 1990 lähtien päävastuulleni siirtyivät kirjaston lehtitilaukset. Kun markka devalvoitiin loppuvuodesta 1991, se
aiheutti kirjaston ulkomaisten lehtien tilausten osalta tuntuvat leikkaukset. Noin kolmasosa tilauksista katkaistiin kokonaan,
ja jäljelläolevista pyydettiin tarjoukset Suomen markkinoille voimakkaasti suuntautuvilta kansainvälisiltä lehtivälittäjiltä.
Tähän asti lehdet oli tilattu pääosin joko suoraan kustantajilta tai kotimaisilta välittäjiltä. Ulkomaisten välittäjien suuremmat
volyymit saivat aikaan sen, että he pystyivät tarjoamaan lehdet huomattavasti edullisempaan hintaan, suorat tilauksetkin
kustantajan listahintaan. Tämä helpotti säästöjen lisäksi myös työmäärää, sillä entisten kymmenien osoitteiden sijasta
kirjeenvaihtoa voitiin käydä keskitetysti välittäjän välityksellä.
Useiden lehtivälittäjien edustajat vierailivat kirjastossamme tiuhaan. Näiden kanssa oli mielenkiintoista keskustella, ja eri
maiden kulttuurierot tulivat selvästi näkyviin. Rennot hollantilaiset, pidättyväiset britit, ja italiatar Sabrina Muzzi olivat
tavallisimmat kävijät. Myös Elsevierin Paul Snijders jäi mieleen. Kerran toimistopäällikkömme Virpi Vainion jäätyä eläkkeelle
kuului ovensuusta yllättäen mylväisy: ”Mr. Heikkinen! The old lady’s retired? And you have taken over!?”. ”Not yet” sain
vastatuksi naurultani. Britit sen sijaan saivat vahvistusta pohjoismaalaisista stereotypioista eräänä lumituiskuisena päivänä,
kun heidät oli saatu sisään ulko-oven lukon jäädyttyä kiinni.
Sitten tultiin vuoteen 1994, ja kirjaston vuosittainen kevätretki suuntautui toukokuussa Tallinnaan vuoden toiseksi pahimpana
myrskypäivänä. Pahin oli syyskuussa, ja se vei pohjaan matkustajalautta Estonian lähes tuhansine matkustajineen. Tätä emme
keväällä vielä tienneet, joten emme osanneet olla peloissamme laivan keinuessa myrkyssä niin, että vaatenaulakot ja pöydät
kaatuilivat. Sitä enemmän olimme merisairaita. Menomatkalla palaveri oli keskeytettävä osan matkalaisista voidessa tosi pahoin
toisten mennessä kannelle raittiiseen ilmaan. Siellä itsekin pysyttelin koko matkan ajan kylmästä tuulesta huolimatta, koska
aina sisään mentyä pahoinvointi uhkasi uudelleen. Paluumatkalla kelpo kirjastolaiset makasivat rivissä kabinetin lattialla.
Tosin hyvissä ajoin otettu meritautitabletti auttoi sen verran, että olo oli huomattavasti menomatkaa parempi. Huumoriakin
löytyi. Laivan keikkuessa pahimmillaan kollega Timo Nevala huudahti ikkunan luota: ”Pohja näkyy jo!”. ”Tuo oli pohjanoteeraus”,
vastasin ja niin siitäkin oli selvitty.
Vuoden 1994 Internet-vallankumous toi radikaalit muutokset työtapoihin mikrojen tullessa kaikkien työpöydille. Tätä olenkin jo
käsitellyt parissa aikaisemmassa jutuissani, joten tähän on hyvä päättää tältä erää. Jos jollakin lukijoistamme on omakohtaisia
muisteluksia tai materiaalia TKK:n pääkirjaston työntekijänä tai asiakkaana, otetaan niitä kiitollisena vastaan. Jos on
valokuvia, ne palautetaan skannauksen jälkeen. Sama koskee muutakin kopioitavaa materiaalia. Tehdään yhdessä TKK:n kirjaston
elämäntarinaa!
|