2 / 2004
Hyvien ajatusten kaupungissa |
|
![](taskumatti.jpg) |
Ilkka Heikkinen |
|
Tarttolaisten taskumatiksi kutsuma tornitalo. |
Pitkään haaveilemani vierailu Viron kulttuuripääkaupungissa Tartossa toteutui elokuussa, jolloin
vaimoni kanssa teimme viikonloppumatkan tähän hyvien ajatusten kaupungiksi itseään kutsuvaan vanhaan
kulttuurikeskukseen. Lähtöpäivänämme 20.8. oli kulunut tasan 13 vuotta itsenäisyyden
uudelleensaavuttamisesta, joten päivä oli sinänsä mitä sopivin, vaikka pyhäpäivän takia emme
päässeetkään vierailemaan kaikissa haluamissamme kohteissa.
Parin tunnin laivamatkan jälkeen lastauduimme bussiin, johon tuli meidän lisäksemme kolmisenkymmentä
muuta matkalaista, osa sangen riehakkaassa suomalaiskansallisessa tunnelmassa. Tätä hieman
oudoksuimme, koska ”poromeinkiä” harrastaakseen ei tarvitsisi matkustaa Tallinnasta eteenpäin.
Kolmen tunnin bussimatka sujui kuitenkin kauniissa säässä lukiessa ja paikallisia radioasemia
kuunnellessa. Välipysähdys oli Jõgevan maakunnassa sijaitsevalla Adaveren tuulimyllyllä, jossa joimme
kahvit ja otimme valokuvia tasaisessa virolaisessa maalaismaisemassa.
Tartossa majoituimme Hotelli Tartuun, joka sijaitsee aivan kaupungin keskustassa vastapäätä Tarton
toistaiseksi ainoata pilvenpiirtäjää, jota paikalliset myös taskumatiksi kutsuvat. Päätimme hiukan
levähtää ennen kaupungille lähtöä, ja avasimme television. Tunsin sävähdyksen, kun ruudusta tulvi Alo
Mattiisenin isänmaallisia rock-lauluja vuodelta 1987. Tämä toi elävästi mieleeni kesäkuun 1988,
jolloin seurasin yleisradion välityksellä rock-konserttia Tallinnan laululavalta. Silloin kuulin
ensimmäisen kerran nuo viisi koskettavaa laulua, ja oli hieno hetki kuulla taas ne nyt juuri
Tarttoon saavuttua. Alo Mattiisen poistui keskuudestamme 1996, mutta laulut jäivät elämään.
Tarton kaupunki oli virittäytynyt juhlapäivään sinimustavalkoisin lipuin, ja kaupunki tuntui selvästi
Tallinnaa hiljaisemmalta. Koska oli vielä kesä, eivät opiskelijat olleet vielä saapuneet kaupunkiin,
joten syksymmällä katukuvassa näkyy enemmän kulkijoita. Kuvattavaa sen sijaan riitti kaupungin
keskiaikaisilla kaduilla ja kujilla. Olimme suunnitelleet käyvämme myös kaupunginkirjastossa ja
yliopiston kirjastossa, mutta nämä jäivät näkemättä juhlapäivän ja sitä seuraavan viikonlopun takia.
Sen sijaan yliopiston kasvitieteellinen puutarha oli auki, ja sinne suunnistimme eksoottisia kasveja
tutkimaan ja rentoutumaan Emajoen rantamilla vehreissä maisemissa. Ajoitus oli tässäkin hyvä, koska
seuraavana päivänä sattunut tulipalo tuhosi osan kaktuspensaista.
Lauantaipäivän mieleenpainuvin kokemus oli käynti KGB:n kellareissa Riia-kadulla. Sinne oli koottu
aineistoa neuvostomiehityksen aikaisesta vastarintatoiminnasta, metsäveljistä, ja vangittujen
selleistä ja kuulusteluvälineistä. Olipa erään sellin vartijaksi pystytetty luonnollista kokoa oleva
KGB-upseerikin univormuineen, koppalakkeineen ja avainnippuineen. Hyvin mielenkiintoisia olivat
toisen maailmansodan aikaiset lehdet ja propagandajulisteet sekä neuvosto- että saksalaismiehityksen
ajalta.
Tämän jälkeen olikin aika mennä syömään ”Kummisedän luokse”. Tämänniminen ravintola sijaitsee
keskustan kävelykadulla, jossa ainakin miehiselle silmälle löytyi myös silmänruokaa yllin kyllin.
Vaimo kyllä piti huolen siitä, ettei katse jäänyt harhailemaan liian pitkään.
Kierrellessämme tähtitorninmäellä ihmettelimme eri puolilta kaupunkia kuuluvaa autontorvien
töötötystä. Arvelimme Viron voittaneen olympiakultaa, mutta läheisessä raunioituneessa vanhassa
tuomiokirkossa opas tiesi kertoa, että kysessä on häätapa. 1200-luvulta peräisin oleva osittain
käytössä oleva Toomkirik onkin suosittu hääkirkko tarttolaisten keskuudessa. Sieltä sitten lähdetään
torvet soiden hääajelulle.
Suutelevat
opiskelijat.
Vaikka kirjastot olivatkin kiinni, kirjakaupat olivat auki. Kirjanystäviä ilahdutti erityisesti
antikvariaattien suuri määrä ja edulliset hinnat Tallinnaan verrattuna. Teimmekin useita löytöjä, ja
ostoksia rajoittikin ainoastaan kassitila ja käsien kantokyky. Yllättävää oli huomata, että
saksalaismiehityksen aikana 1942 julkaistu K.A.Hindreyn romaani ”Taaniel Tümmi tähelend” oli
tarjolla mitättömään hintaan. Olin luullut sitä harvinaisemmaksi. Ne, jotka ovat lukeneet juttuni
tämän lehden numerosta 3/2001, muistanevat, miten kovalla kädellä vuotta 1944 edeltänyttä
kirjallisuutta Viron neuvostomiehityksen vuosina kohdeltiin. Painokset olivat kuitenkin sen verran
suuria, että kirjallisuutta sentään onneksi säilyi totaaliselta hävitykseltä. En kuitenkaan ostanut
kirjaa vaikka mieli teki. Tuollaiset vaiheet läpikäyneet kirjat tulee jättää kotimaahansa eikä viedä
niitä sieltä pois.
Tämä olikin Tarton kaupunkia hyvin kuvaava seikka, ajatusten vapaus kaikesta painostuksesta
huolimatta. Sen pystyy Tartossa hyvin aistimaan, tunnelma on sykkivään Tallinnaan verrattuna
akateemisempi, mietiskelevämpi, ”virolaisempi”.
Sunnuntaina kävimme vielä ennen lähtöä keskustan ulkopuolella Annelinnan lähiössä, jossa on suuri
markkinatori. Siellä oli tarjolla pääosin erilaista vaatetavaraa, joten teimme ostoksemme viereisessä
kauppakeskuksessa. Tartossa suuria ostoskeskuksia onkin paljon, ja väkeä riittää, vaikka elintaso
Tallinnaan nähden lieneekin jonkin verran alhaisempi. Ympäröivä maakunta on laaja, eikä Pihkovan
kaupunki Venäjän puolellakaan ole kaukana, joten asiakkaita riittää. Venäjän kieltä Annelinnassa
kuuleekin keskustaa useammin. Annelinna oli muutenkin kiinnostava nähdä, olihan se 1960-luvulla
eräänlainen mallilähiö Tallinnan Mustamäen tapaan. Nyt talot ovat jo kipeästi maalitipan tarpeessa.
Paluumatkalla Tallinnan lähestymisen huomasi siitä, että autot muuttuivat koko ajan hienommiksi.
Itse kaupungissa tunnelma oli jo kuin puoliksi Suomessa, suomen kieltä ja suomalaisia liikekylttejä
tapasi kaikkialla.
Tarttoon tekee mieli palata uudelleen. Vielä jäi nähtävyyksiä näkemättä, ja yliopistoonkin olisi
hauska tutustua lukuvuoden aikana. Paras vierailuaika parin päivän visiitille on varmaankin
loppukevät tai alkusyksy.
|